@article {8408, title = {איך עצרו את הדובים? רב אלוף חיים בר-לב והעימות הישראלי-סובייטי במלחמת ההתשה}, journal = {פרסום המכון}, volume = {97}, year = {2005}, month = {יוני 2005}, abstract = {
ברית המועצות איימה בהזדמנויות שונות להשתמש בכוח צבאי במאמץ לעזור לבנות בריתה, מאז הפכה לגורם מעצמתי בעל נוכחות באזור: בפעם הראשונה, במלחמת סואץ ב-1956 לטובת מצרים; בפעם השנייה לקראת סיום מלחמת ששת הימים לטובת סוריה; בפעם השלישית בתחילת השבוע השני במלחמת יום הכיפורים, לטובת סוריה; בפעם הרביעית לקראת סיום העימות באותה מלחמה, במטרה למנוע את כיתורה ואת השמדתה של ה{\textquoteright}ארמיה השלישית{\textquoteright} המצרית. פעמיים שיגרה ברית המועצות כוחות לחלץ את בנות בריתה ממצוקה צבאית: לראשונה ב-1970, במהלך מלחמת ההתשה במטרה לסייע למצרים להתמודד עם עליונותה האווירית של ישראל; ופעם נוספת בתחילת 1983 לאחר השמדת מערך טילי הקרקע אוויר (טק"א) שבנו הסורים בלבנון.
מאמר זה בוחן את יחסי הגומלין האסטרטגיים שנוצרו בין ישראל לברית המועצות לאחר איתור דיוויזיית ההגנה האווירית הסובייטית במצרים בראשית מרס 1970. תחילה אציג, על סמך מקורות רוסיים שנעשו זמינים לאחרונה, את השלבים העיקריים של {\textquoteright}מבצע קווקז{\textquoteright}, שם הקוד הרוסי לפריסה במצרים של כוחות ההגנה האווירית הסובייטיים. בהמשך אסביר מה היו הנחות העבודה של ישראל וארצות הברית, ומדוע הן הופתעו מן המהלך הסובייטי.
עם איתור הנוכחות הצבאית הסובייטית במצרים, התלבטה ישראל בין הרצון לנצח במלחמה לבין הניסיון להימנע מעימות צבאי עם מעצמת-על. במוקד המאמר עומד אופן התמודדותה של ישראל עם דילמה זו, תוך הדגשת חלקו של הרמטכ"ל דאז, רב אלוף חיים בר לב. כמו כן אדון בסיומה הזמני של פרשה זו, כלומר בהפסקת האש באוגוסט 1970 שבמסגרתה קודם מערך הטק"א המצרי לקו החזית. בסיכום המאמר אציג כמה הנחות תיאורטיות.
}, author = {דימה אדמסקי} }